Obsah

1.	Schvalování veřejně prospěšné stavby v památkově chráněném území orgány PP
2.	Odstranění části nemovité kulturní památky
3.	Součást nebo příslušenství věci
4.	Rozhodnutí o přemístění a restaurování národní kulturní památky
5.	Změny právních vlastností přemísťované součásti kulturní památky a její následné zabudování do jiné kulturní památky
6.	Závaznost dříve vydaných závazných stanovisek a změna právních vlastností věci
7.	Ukládání sankcí prostřednictvím příkazu
8.	Odstranění stavby v památkovém ochranném pásmu
9.	Určování vlastnictví hrobky či hrobu pro účely řízení dle památkového zákona
10.	Organizační složka státu a povinnost hradit náklady záchranného archeologického výzkumu

1.	Schvalování veřejně prospěšné stavby v památkově chráněném území orgány PP
otázka:
Při získávání souhlasných stanovisek a souhlasů k územnímu řízení pro veřejně prospěšnou stavbu jsem jako zástupce investora narazil na problém v památkové zóně v Z. Jde o stavbu „Elektrizace a zkapacitnění trati vč. PEÚ O – Z (včetně)“, která je zásadami územního rozvoje kraje XY vymezena jako stavba veřejně prospěšná. Vzhledem k možnosti využít vyvlastňování není třeba k žádosti o umístění stavby dokládat souhlasné projednání a právo použít pozemky a nemovitosti ke stavbě. Takové stanovisko je ale potřebné doložit podle § 14 odst. 2 památkového zákona. 
Výsledkem řízení je neudělení koordinovaného stanoviska městským úřadem. Souhlasy nelze ode všech účastníků získat samozřejmě ani vymáhat. Vlastnící nemusí ani nesouhlasit, stačí jim, aby investorovi neodpovídali. Ani příslušný stavební úřad nemůže bez předchozího závazného stanoviska orgánu státní památkové péče územní rozhodnutí vydat. Bez platného územního rozhodnutí nelze však vyvlastnit žádnou nemovitost.
Jak získat závazné stanovisko orgánu státní památkové péče k zamýšlené stavbě a tím i územní rozhodnutí přes problém nedoložených (až nedoložitelných) souhlasů majitelů nemovitostí?

Odpověď:
Vztah § 14 odst. 2 a § 11 odst. 3 památkového zákona je vztahem speciální a obecné normy. Ustanovení § 14 odst. 2 památkového zákona nelze na řešený případ vztáhnout pro absenci vlastnického nebo již existujícího uživatelského titulu ke konkrétním nemovitostem. Nelze aplikovat normu speciální - § 14 odst. 2 památkového zákona, ale lze aplikovat normu obecnou - § 11 odst. 3 památkového zákona. Podmínkou pro postup podle § 11 odst. 3 památkového zákona je: 
•	zahájení řízení z moci úřední u příslušného správního orgánu (v daném případě stavebního úřadu), což není řešený případ, nebo 
•	žádost osoby, která má zákonem (v daném případě stavebním) přiznáno postavení subjektu, který je schopen svým podáním řízení před stavebním úřadem vyvolat
Uvedený subjekt je schopen vyvolat řízení před stavebním úřadem, jehož nezbytným podkladem má být závazné stanovisko orgánu státní památkové péče. K žádosti tohoto subjektu by bylo vydáno závazné stanovisko podle § 11 odst. 3 památkového zákona (k postupu při vydávání tohoto závazného stanoviska a použití analogie legis viz též stanovisko Ministerstva kultury, odboru legislativně právního - viz Památkový zákon s judikaturou a stanovisky.

2.	Odstranění části nemovité kulturní památky
Otázka:
Rádi bychom se zeptali na právní názor ohledně možnosti odbourání části kulturní památky. Jedná se o komín v areálu XZ ve městě R. Komín není samostatně stojícím tělesem, ale je začleněn do stavby. Celkem měří něco kolem 33 metrů (nad úroveň terénu cca 28 metrů), přičemž střechu budovy převyšuje o cca 10 metrů. Komín byl zbudován v době, kdy se objekt vytápěl uhlím, od roku 1990 je objekt vytápěn dálkově z městské teplárny. Od doby změny vytápění nebyla prováděna údržba a komín se dostal do havarijního stavu, což konstatoval i vlastníkem vypracovaný statický posudek. Záměrem je odstranit část komína vyčnívající nad budovu a opravit část komína začleněnou do budovy. Jde nám o to, že v zásadě nelze odstranit kulturní památku, aniž by předtím nebyla sejmuta památková ochrana. Nejsme si však jisti, jak je to u částí KP. Lze odprohlásit část KP a pokud ano, tak jak by se postupovalo? Odprohlásil by se celek a obratem by se část prohlásila? Jak by to bylo v současném režimu rozhodování podle správního řádu? Je možné odstranit část komína a brát to analogicky k obnovám kulturních památek, kde pokud dochází k přestavbě KP a bourá se např. zeď v interiéru tak ji taky neodprohlašuji? 
Prosíme tedy o Váš názor, co by případně ještě podléhalo odprohlášení, či zda je vůbec možné takto část z celku odprohlásit a co brát jako část celku (např. kamenný portál domu vs. samostatně stojící kůlna v areálu)?
 
Shrnutí otázky:
•	postup při odbourání části kulturní památky 
•	je obnovou KP zbourání komína vývojově náležejícímu KP 
•	zrušení prohlášení části KP 
•	zrušení prohlášení u celé KP, ubourat a prohlásit zmenšenou část 
•	co je součást věci co ne - portál versus samostatně stojící kůlna 

Odpověď:
Památkový zákon umožňuje při obnově kulturní památky odbourávat např. novodobé, nevhodné přístavby, které např. staticky památku ohrožují, pak by záměr bylo možné podřadit např. pod pojem rekonstrukce, což je jeden z druhů obnovy dle § 14 odst. 1 památkového zákona. 
K posouzení přípustnosti záměru účastníka bude pak důležité, zda se odstranění části kulturní památky dotýká hodnot, pro které byla věc (v právním slova smyslu) prohlášena za kulturní památku. Pokud ano, pak nelze s odstraněním části kulturní památky souhlasit. Právně teoretické problémy by mohly nastat, je-li možné podřadit bourací práce pod termín obnova, což by však bylo možné řešit formou závazného stanoviska dle správního řádu do řízení stavebního úřadu. 
Zrušení památkové ochrany se může týkat pouze samostatných věcí ve smyslu občanského zákoníku, tj. u nemovitostí se může týkat jen pozemků nebo staveb (platí jen do nabytí účinnosti nového občanského zákoníku – 1. ledna 2014). Pokud předmětem bouracích prací je pouze část stavby, která není samostatnou věcí a i po zbourání této části bude dále věc jako samostatná jednotka dále existovat, pak ve vztahu k bourané části stavby nelze ustanovení § 8 památkového zákona aplikovat.
Pokud by došlo ke zrušení prohlášení věci za kulturní památku, pak by již nebylo možné věc znovu prohlásit (nebo jen velmi obtížně - např. po zbourání zámku můžeme po letech chránit jeho archeologické stopy, což by nebyl tento případ). Zrušit prohlášení lze jen z mimořádně závažných důvodů a to nejčastěji za situace, kdy věc ztratila památkové hodnoty nebo když musí být odstraněna z důvodu převažujícího jiného veřejného zájmu. Stejně jako se vede řízení o prohlášení věci vymezené občanským zákoníkem, tak by bylo možné zrušit prohlášení jen věci, nikoliv její části. Tím odpadají možnosti odprohlášení věci, části věci. 
Dle občanského zákoníku bude portál součástí věci, zatímco samostatně stojící kůlna bude samostatnou věcí - stavbou a je potřeba na ni nahlížet jako na samostatnou právní věc. To bude platit až do účinnosti nového občanského zákoníku. Pro oblast veřejného práva speciálně k památkovému zákonu je připravována novela památkového zákona, která i nadále umožní prohlašovat za kulturní památky pouze stavby nebo pouze pozemky.

3.	Součást nebo příslušenství věci
Otázka:
Je kazatelna součástí kostela, který je prohlášen za kulturní památku nebo tvoří pouze příslušenství této kulturní památky, tj. je věcí movitou?

Odpověď:
Paragraf 120 odst. 1 občanského zákoníku stanoví, že součástí věci je vše, co k ní podle její povahy náleží a nemůže být odděleno, aniž by se tím věc znehodnotila. § 121 odst. 1 občanského zákoníku definuje příslušenství jako věci, které náleží vlastníku věci hlavní a jsou jím určeny k tomu, aby byly s hlavní věcí trvale užívány.
Nejvyšší soud v rozsudku 21 Cdo 230/2010 judikoval:
Právní institut součásti věci vyjadřuje skutečnost, že předmětem právních vztahů jsou rovněž hmotné předměty, které jsou vnitřně strukturovány a tvořeny relativně samostatnými částmi více nebo méně vzájemně spojenými. Okolnost, zda jde o samostatnou věc nebo o součást věci hlavní, závisí na jejich vzájemné sounáležitosti a na míře jejich oddělitelnosti. Zatímco první z uvedených hledisek je chápáno spíše subjektivně, neboť "to, co k věci podle její povahy náleží", se určuje do značné míry podle lidských zvyklostí, zkušeností a norem vztahujících se ke konkrétní věci, míra sounáležitosti se posuzuje podle povahy té věci, která je považována za věc podstatnější (určující) a tedy ve vztahu více věcí za věc hlavní, a sleduje spojení věcí především ve smyslu fyzickém (technickém) a funkčním. Od vlastností věci hlavní se pak odvíjí závěr, zda jiná relativně samostatná věc k ní "patří" natolik neodmyslitelně, že nemůže již být považována za věc odlišnou. Požadavek ustanovení § 120 odst. 1 občanského zákoníku "nemůže být odděleno, aniž by se tím věc znehodnotila", samozřejmě nevylučuje možnost faktické separace věcí, naopak vlastně v důsledcích jejich oddělení spatřuje měřítko samostatnosti věcí. Pojem "odděleno" zahrnuje řadu způsobů od přímých zásahů do hmotné podstaty věci (např. vybourání vestavěných oken domu), přes zásahy, které neničí podstatu věci (např. odmontování kola automobilu), po pouhé volně proveditelné odnětí věci (např. odnesení bezdrátového sluchátka od telefonního aparátu). Definici součásti věci pak z tohoto pohledu vyhovují ty případy, kdy oddělení kterýmkoliv z uvedených způsobů znamená pro věc hlavní (nikoliv též pro její oddělovanou součást) újmu na její hodnotě. Znehodnocením přitom nemusí být jen ztráta hodnoty peněžní (byť ta bývá zpravidla výsledným odrazem ztráty jakýchkoliv jiných hodnot), nýbrž může jít i o znehodnocení funkční, estetické či jiné; znehodnocením se tu rozumí každý stav, kdy hlavní věc v porovnání se stavem před oddělením její součásti slouží svému původnímu účelu méně kvalitně nebo mu nemůže sloužit vůbec (srov. například názory vyjádřené v rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 29.7.1999 sp. zn. 25 Cdo 770/98, který byl uveřejněn v č. 10 časopisu Právní rozhledy, roč. 2000, nebo v rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 31.10.2001 sp. zn. 20 Cdo 2369/1999, který byl uveřejněn pod č. 22 v časopise Soudní judikatura, roč. 2002). 
Soud řešil otázku, zdali je klimatizační jednotka samostatnou věcí nebo součástí nemovitosti a dospěl k závěru, že klimatizační jednotka je součástí věci hlavní a její demontáž, kterou může provést pouze odborná firma, by měla za následek znehodnocení budovy, a to peněžní (hodnota budovy by se vlivem zhoršení její funkčnosti snížila), tak funkční (prostory v budově by nemohly svému účelu sloužit tak kvalitně, jak tomu je s využitím klimatizačního zařízení). 
Kazatelna bezpochyby náleží (tj. je součástí) k tradičnímu vybavení katolického kostela (jako věci hlavní) a tím je splněna subjektivní podmínka právní normy. Z hlediska technického je dle přiložených fotografií kazatelna pevně spojena se stavbou kostela, je určena (respektive dle dřívějších liturgických předpisů byla určena) k plnění funkce kostela a k užívání pro účel, ke kterému byl kostel vystavěn, tj. k bohoslužbám. Odstranění kazatelny by znamenalo znehodnocení věci hlavní - kostela a to nejen z funkčního, ale i z estetického hlediska, protože vnitřní vybavení kostela (oltář a kazatelna) jsou dle přiložených fotografií vytvořeny jako celek s jednotným výtvarným záměrem. Platí, že součást věci s věcí hlavní tvoří věc jedinou a je s ní podrobena jednotnému právnímu režimu; sdílí tedy vše, co se po právní stránce týká věci hlavní, a to i tehdy, jestliže se v důsledku faktického spojení stala součástí věci hlavní taková věc, která byla (resp. která by jinak byla) věcí samostatnou (srov. též právní názor vyjádřený v rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 31.1.1990 sp. zn. 3 Cz 3/90, který byl uveřejněn pod č. 4 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, roč. 1992. (rozsudek Nejvyššího soudu 28 Cdo 2504/2009) Z čehož vyplývá, že níže uvedená kazatelna je součástí kulturní památky kostela v Ch. a k provedení její opravy je zapotřebí závazného stanoviska správního orgánu památkové péče. 
Na druhou stranu však tento způsob pojímání kazatelny jako součásti nemovité kulturní památky znamená, že kazatelna samostatnou věcí (věcí movitou) není. Nelze tedy ve vztahu k ní nárokovat dotaci na restaurování věci movité v rámci dotačních programů Ministerstva kultury, ale představuje v tomto případě část věci nemovité (stavby), která je předmětem ochrany jako nemovitá kulturní památka. 
4.	Rozhodnutí o přemístění a restaurování národní kulturní památky
Otázka:
Krajskému úřadu byla předložena žádost o závazné stanovisko dle § 14 odst.1 památkového zákona k restaurátorskému záměru. Z žádosti je zjevné, že v rámci plánovaných prací dojde k přemístění části řešené národní kulturní památky do restaurátorské dílny. Je možné, aby krajský úřad v rámci procesní ekonomie na základě této žádosti vydal i souhlas s přemístěním, i když o to žadatel výslovně nepožádal? Rozhodnutí by pak obsahovalo dva výroky, kdy v jednom by byl udělen souhlas dle § 18 odst. 1 památkového zákona a ve druhém by bylo rozhodnuto v souladu s § 14 památkového zákona o přípustnosti či nepřípustnosti restaurátorského záměru.
Odpověď: 
	Doporučujme obrátit se na žadatele s dotazem následujícího obsahu:
„Z Vašeho podání ze dne …. vyplývá, že Vaším úmyslem je nejen provést restaurování kulturní památky, ale současně i její dočasné přemístění do restaurátorské díly pana …. v domě čp. …., kat. území … a obci …. a následně přemístění z této restaurátorské dílny zpět na pozemek parc. č. …, kat. území …… a obec ……. Tuto skutečnost potřebuje krajský úřad znát s naprostou jistotou, aby případně mohl ve společném řízení rozhodnout nejen o restaurování kulturní památky, ale i o jejím přemístění do rest. dílny a zpět. V souladu s ustanovením § 4 odst. 2 a § 45 odst. 2 správního řádu si Vás dovoluje krajský úřad požádat o odpověď, zda je Vaším úmyslem současně požádat o souhlas s přemístěním do restaurátorské dílny a zpět na pozemek, což sice z obsahu žádosti lze dovodit, ale tento fakt z ní nevyplývá výslovně.“
K přemísťování nemovitých kulturních památek a jejich součástí viz též stanovisko Ministerstva kultury, odboru legislativního a právního ze dne 29. listopadu 2010 zveřejněného na http://www.mkcr.cz/assets/kulturni-dedictvi/pamatkovy-fond/kraje-a-obce/34372-10.doc
Pokud bude odpověď žadatele kladná a současně z této odpovědi nebo již z původního podání jednoznačně vyplývá, odkud a kam má být kulturní památka přemisťována (mělo by jít minimálně o údaje ztotožnitelné s údaji podle katastru nemovitostí), pak si lze bez problémů představit, že ve společném řízení vyřešíte obě kauzy (restaurování a přemístění).
Jak vyplývá již z dotazu, bylo by vhodné, aby takové rozhodnutí mělo dva výroky. Zde je důležité, že se pravděpodobně nebudou krýt účastníci řízení – účastníkem řízení o přemístění totiž musí být i osoba, která disponuje nemovitostí, kam se má kulturní památka byť přechodně přemístit (pravděpodobně restaurátor). Tato osoba pak nebude účastníkem řízení o vlastním restaurování, tato skutečnost se tak musí promítnout do obou výroků (v jednom restaurátor jako účastník řízení uveden bude – přemístění, v druhém nikoli – restaurování).
5.	Změny právních vlastností přemísťované součásti kulturní památky a její následné zabudování do jiné kulturní památky 
Otázka:
Má být dodatečně vydán souhlas s přemístěním fresek ze zámku K. B., odkud byly transferovány v roce 1997 na strop místnosti v hradu L.? Dále věc komplikuje skutečnost, že památková ochrana ze zámku K. B. byla sejmuta v roce 2006. Požívají uložené transferované fresky v tuto chvíli památkové ochrany nebo do doby než se stanou součástí památky hradu L., nejsou vůbec památkově chráněny?
	
Odpověď: 
Štuková výzdoba tvořila nesporně součást nemovitosti prohlášené za kulturní památku. Vlastnost být součástí nemovitosti si štuková výzdoba ponechala i po svém oddělení, neboť zde si příliš nelze představit, že by byla samostatně použitelná (ač ten příměr bude možná znít divně, šlo by to ilustrovat na kolech auta. Pokud si zákazník dá auto do servisu, aby přezuli pneumatiky z letních na zimní, může dojít k přechodnému oddělení kol, ale na kola ještě nelze hledět v takovém případě po dobu oddělení jako na samostatné věci). Pokud by byla štuková výzdoba přenesena do jiného zámku a osazena na strop, stala by se součástí tohoto zámku (pneumatiky byly sundány z jednoho auta a namontovány na jiné auto).
Zde však došlo k situaci, kdy věc, jejíž byla štuková výzdoba součástí, zanikla (z auta nám zbyla právě a jen ta kola), v tomto momentě se z bývalé součásti stala věc samostatná. Protože štuková výzdoba není spojena se zemí pevným základem, nelze uvažovat o tom, že by byla něčím jiným než movitostí, která má vlastnosti kulturní památky. V tuto chvíli se tedy dostáváme mimo rámec § 18 odst. 1 památkového zákona (věc není nemovitou věcí ani její součástí). 
Zůstává otázkou, nakolik jsou či byly splněny předpoklady pro povinnost vyžádat si souhlas podle § 18 odst. 2 památkového zákona. Pokud v tuto chvíli byla štuková výzdoba uložena na místě, které nebylo veřejnosti přístupné, pak k dalšímu přemístění souhlas orgánu památkové péče třeba nebyl. Nicméně to ještě vlastníka štukové výzdoby nezbavuje povinnosti oznámit přemístění podle § 7 odst. 4 památkového zákona Ústřednímu seznamu kulturních památek.
V situaci, kdy přechodně samostatná movitá věc byla zabudována do jiné nemovitosti (stejné pro štukovou výzdobu jako pro cihlu, která je zazděna do zdi existující stavby) přechodně pak tato věc movitá přestává být samostatnou věcí a stává se součástí jiné nemovitosti (i naše osiřelá kola našla nový vůz, na který byla namontována).
Otázkou zůstává, jak je možné v Ústředním seznamu kulturních památek změny, přírůstky, úbytky kulturních památek evidovat. Vlastník kulturní památky nebo ten, kdo by prokázal právní zájem, může vyvolat řízení dle § 142 správního řádu u Ministerstva kultury o stanovení, zdali daná věc je, či není kulturní památkou
Tento výklad samozřejmě platí za předpokladu, že fresky se staly samostatnou věcí (odmontovaným kolem) před zrušením prohlášení nemovité věci (zámku K. B.) za kulturní památku. Pokud by k demontáži došlo až po zrušení, pak by se samozřejmě z fresek zpětně kulturní památka stát nemohla. Demontováním hodnotné části z již právně zaniklé památky, tato památka zpětně neožívá, to by tato část musela být znovu prohlášena jako movitá kulturní památka.
6.		Závaznost dříve vydaných závazných stanovisek a změna právních vlastností věci
Otázka:
Obnova se týká podesty se schodištěm před kulturní památkou radnice v městě J. Podesta se schodištěm se v roce 2005 nacházela pouze na území MPZ a tehdy nebyla součástí kulturní památky. V roce 2005 bylo k její opravě vydáno závazné stanovisko a stavební povolení. Obnova však nebyla realizována. V roce 2011 byla podesta se schodištěm rozhodnutím MK ČR prohlášena za nemovitou kulturní památku (resp. doprohlášena jako součást již stávající kulturní památky - radnice). V roce 2012 započala obnova podle dokumentace a povolení z roku 2005, které je dle názoru místně příslušného stavebního úřadu platné a lze dle něj postupovat. Dle mého názoru zde došlo k novým skutečnostem („zvýšení stupně památkové ochrany“) a řízení mělo být obnoveno. 	
Odpověď:
Nabytím právní moci rozhodnutí o prohlášení věci za kulturní památku se věc stává kulturní památkou a změní se její právní vlastnosti. Stavební povolení (ohlášení), které nabylo právní moci před prohlášením věci za kulturní památku, zůstává v platnosti a je možné tyto práce realizovat, neboť dle § 73 odst. 2 správního řádu je pravomocné rozhodnutí závazné pro účastníky a pro všechny správní orgány. V něm stanovená práva a povinnosti účastníků se vztahují k věci movité i nemovité a tato pravomocná rozhodnutí jsou závazná i pro právní nástupce účastníků (stavební povolení, ohlášení, stejně jako závazné stanovisko dle § 14 památkového zákona je právem - nikoliv povinností záměr realizovat). Pravomocným rozhodnutím nastává překážka věci pravomocně rozhodnuté a možnost dosáhnout nápravy pouze prostřednictvím mimořádných opravných prostředků. V případě nedostatečných skutkových zjištění v době vedení řízení se použije obnova řízení a v případě rozporu řízení s právními předpisy je na místě přezkumné řízení. Obojí při následném prohlášení věci za kulturní památku nelze použít. Pro kulturní památky, nikoliv pro nemovitosti nacházející se v památkově chráněných územích, lze pro případnou nápravu použít ustanovení § 11 odst. 2 památkového zákona. Činnost způsobující nepříznivé změny stavu kulturní památky nebo jejího prostředí anebo tu, která ohrožuje zachování nebo společenské uplatnění kulturní památky může orgán památkové péče správním rozhodnutí omezit nebo zakázat. 
7.	Ukládání sankcí prostřednictvím příkazu
Otázka:
Jak správně postupovat ve věci ukládání pokut v příkazním řízení - konkrétně v památkové zóně L. V., kde v poslední době došlo k expanzi umísťování nepovolených reklamních zařízení. Napsali jsme vlastníkům reklamních tabulí výzvy k odstranění nepovolených reklamních zařízení a určili jim lhůty k provedení. Jedná se vesměs o podnikatele, čili právnické osoby nebo fyzické osoby podnikající.
	U těch, co zařízení neodstranili, protiprávní stav zdokumentujeme a pozveme je na úřad k sepsaní protokolu podle zákona o státní kontrole a bude jim vydán příkaz o spáchání deliktu podle § 35 písm. h) památkového zákona. Je to tak správně? Nebo musíme zahájit řízení za umístění zařízení bez závazného stanoviska orgánu památkové péče? U právnických osob přece není nutné ústní jednání a lze uložit pouze pokutu. Můžeme použít hned příkaz? Nevíme co s tím protokolem, je nutné sepsat protokol (v § 150 odst. 2 správního řádu je . může být podkladem.)
	U fyzických osob počítáme s tím, že musí být ústní jednání a normální postup - oznámení o zahájení řízení s předvoláním na ústní jednání, sepsání protokolu a následně vydání rozhodnutí o pokutě.
Odpověď:
předpokladem pro vydání příkazu jako zvláštního druhu správního řízení podle § 150 odst. 1 správního řádu je 
a) uložení povinnosti z moci úřední a současně
b) dostatečné skutkové zjištění.
První podmínka je splněna nesporně, řízení dle § 35 památkového zákona je řízením z moci úřední.
U druhé to nelze tvrdit automaticky, neboť podstatné je, aby bylo nesporné, kdo by měl být pachatelem. Že by to bylo zřejmé ve všech případech, rozhodně tvrdit nelze. Může se bez velkých obtíží stát, že stavba je nelegální nejen ve vztahu k památkovému zákonu, ale ve vztahu k vlastníkovi pozemku. Ne vždy je pak billboard spojitelný s konkrétní fyzickou nebo právnickou osobou bez provádění dokazování. 
Pokud však jsou oba předpoklady současně naplněné, lze rozhodnout o sankci podle § 35 památkového zákona též formou příkazu. Dále je třeba mít na zřeteli to, že platí ustanovení § 2 odst. 4 správního řádu a že ustanovení § 35 památkového zákona nepamatuje na rozdílný procesní postup při postihu právnických osob a podnikajících fyzických osob, při jejichž podnikání došlo k protiprávnímu jednání. Tedy v tomto případě není důvod k rozdílnému procesnímu postupu (ten je jasně dán jen pro přestupky fyzických osob podle § 39 památkového zákona, kdy náležitosti příkazu upravuje § 87 přestupkového zákona).
Na druhou stranu je otázkou, nakolik postup, kdy je sankce ukládána formou příkazu bude skutečným zjednodušením. Podle § 150 odst. 3 správního řádu, je možné proti příkazu podat odpor (tedy nikoli odvolání), který nemá devolutivní účinek (věc bude řešit i nadále správní orgán prvého stupně). Správní orgán by v případě podání odporu byl znovu na počátku řízení, které by pak muselo proběhnout standardně, tedy být prvostupňově ukončeno rozhodnutím tohoto orgánu o uložení sankce podle § 35 památkového zákona.
Doplňující otázka:
Pokuta se dává vlastníkovi reklamního zařízení, pokud se k ní přizná a nemá souhlas vlastníka nemovitosti, kde je umístěno reklamní zařízení. Jinak dáme pokutu vlastníkovi nemovitosti, na kterém je reklama umístěna? Podle mého názoru jsou oba účastníci příkazního řízení. 
Odpověď:
Toto je právě slabina příkazu. Vše k dokazování by mělo být jasné před vydáním příkazu. Sankci lze tedy uložit tomu, komu jsme bez dalšího schopni prokázat porušení povinnosti podle § 14 odst. 2 památkového zákona. Pokud máte pochybnosti uvedeného typu, nelze si představit, že by byly legálně odstranitelné ještě před vydáním příkazu. Příkaz lze tedy použít jen za podmínky, kdy se správní orgán domnívá, že ví, kdo a proč je pachatelem a kdy čin spáchal (§ 3 správního řádu – stav věci, o němž nejsou důvodné pochybnosti).
Okruh pachatelů může být různý, mohou to být oba (vlastník pozemku i billboardu), může to být jen vlastník billboardu (vlastník pozemku o billboardu nic neví nebo smluvně zavázal vlastníka billboardu k tomu, aby si všechna povolení obstaral, vlastník billboardu tvrdil vlastníkovi pozemku, že povolení má, ač to nebyla pravda), může to být vlastník pozemku, který vlastníkovi billboardu tvrdí, že na vše má povolení, ač to není pravda, vlastník billboardu dodal billboard s tím, že instalaci si vlastník pozemku zařídí sám. 
8.	Odstranění stavby v památkovém ochranném pásmu
Otázka:
	Lze nějak účinně bránit demolicím „zdravých“ domů (které nejsou KP) na území ochranného pásma KP (v našem případě ochranného pásma nemovité kulturní památky hradebního systému města Č. B.) za účelem nové výstavby? Nejspíš nenajdeme z hlediska státní památkové péče právní cestu pro demolice blízko vnější hranice OP, ale je nějaká možnost zabránit odstraňování budov téměř v bezprostřední blízkosti předmětu ochrany?
Odpověď:
Při rozhodování o stavbách v ochranném pásmu je potřeba si uvědomit skutečnost, že ochranná pásma dle § 17 zákona č. 20/1987 Sb. (ale i § 5 zákona č. 22/1958 Sb., o kulturních památkách) jsou zřizována vždy k ochraně již památkově chráněného předmětu - kulturní památky, památkové zóny, památkové rezervace popř. jejich prostředí. Nelze chránit ochranné pásmo, respektive stavby v něm, samy o sobě, ale pouze ve vztahu k chráněnému statku. Jinými slovy je potřeba vždy dovodit, jak se předmětná stavba, která má být odstraněna, podílí na hodnotách chráněného statku. Především by se mohlo jednat o ochranu pohledových vazeb. Pokud orgán památkové péče nechce demolici připustit, pak musí prokázat, čím by byla hodnota chráněného předmětu (kulturní památky, památkové zóny, památkové rezervace atp.) umenšena, pokud by došlo k odstranění stavby. Rozhodně nelze např. prohlásit, že se v daném případě jedná o hodnotný dům dokládající život na předměstí v předminulém století a z toho důvodu je odstranění stavby z hlediska ochrany zájmů památkové péče nepřípustné. 
9.	Určování vlastnictví hrobky či hrobu pro účely řízení dle památkového zákona
Otázka:
Musí orgán památkové péče při zjišťování vlastníka hrobky či hrobového místa postupovat podle zákona o pohřebnictví (užívání hrobového místa), nebo by bylo dostačující aplikovat přímo občanský zákoník §135, když žádný nájem o toto konkrétní hrobové místo v tomto případě nebyl uzavřen? Poslední pohřeb zde byl v roce 1935 a od té doby je hrob zjevně opuštěn a chátrá.
Odpověď:
Proces zjišťování vlastníka upravuje zákon o pohřebnictví č. 256/2001 Sb., konkrétně § 25 zákona. Pokud si po skončení nájmu (§ 25 odst. 9 zákona) nájemce neodebere hrobové zařízení včetně urny, postupuje provozovatel obdobně jako při rušení veřejného pohřebiště dle § 20 písm. g) bodů 4 a 5 tohoto zákona obdobně. Tj. je-li provozovatelem veřejného pohřebiště obec, musí informovat vlastníka náhrobku a ostatního hrobového zařízení, které jejich vlastník neodstranil do dne zrušení veřejného pohřebiště (skončení nájmu hrobového místa) s tím, že pokud se do 1 roku o tyto věci nepřihlásí, bude s nimi naloženo jako s věcmi opuštěnými podle § 135 občanského zákoníku. Není-li provozovatelem obec, pak musí provozovatel veřejného pohřebiště, spolu s adresou vlastníka, odevzdat obci náhrobky a ostatní hrobové zařízení, které jejich vlastník neodstranil do dne rušení veřejného pohřebiště (skončení doby nájmu). I v druhém případě platí roční lhůta pro vlastníka, aby se přihlásil o náhrobky a ostatní hrobové zařízení.
Po uplynutí doby jednoho roku se náhrobek a ostatní hrobové zařízení stane věcí opuštěnou dle § 135 odst. 3 dle občanského zákoníku. Pro přechod vlastnictví na obec bude zapotřebí postupovat dle odst. 1 až 3 § 135 občanského zákoníku. Teprve marným uplynutím 6 měsíců, kdy se o náhrobek či hrobové zařízení nepřihlásil jejich vlastník, se tyto věci stanou vlastnictvím obce. 
Výše uvedené platí pouze v případě, že provozovatelem veřejného pohřebiště nebyl dodržen § 29 odst. 4 zákona o pohřebnictví. Ten stanovil povinnost do 2 let po nabytí účinnosti tohoto zákona (tj. k 1.1.2004) provozovatele pohřebiště předložit dosavadním uživatelům hrobových míst návrh smlouvy o nájmu hrobového místa, pokud takové smlouvy již nebyly uzavřeny písemně. V případě, že dosavadní uživatel hrobového místa:

a)	nebyl znám nebo nebyla známa jeho adresa nebo adresa jeho právních nástupců a návrh nájemní smlouvy mu proto nebylo možno doručit, byl provozovatel pohřebiště povinen nejpozději do 24 měsíců ode dne nabytí účinnosti zákona o pohřebnictví (1.1. 2002) na veřejně přístupném místě na veřejném pohřebišti zveřejnit výzvu k uzavření nájemní smlouvy k takovému hrobovému místu a místo (adresu), na něž se měl dosavadní uživatel nebo jeho právní nástupce obrátit, spolu s upozorněním, že pokud nebude nájemní smlouva uzavřena do 30 měsíců po dni nabytí účinnosti zákona o pohřebnictví (1.7.2004), dosavadní užívací právo k hrobovému místu zanikne;
b)	odmítl uzavřít nájemní smlouvu nebo pokud k uzavření nájemní smlouvy nedošlo z důvodu jeho nečinnosti, jeho dosavadní právo k užívání hrobového místa zaniklo po uplynutí 6 měsíců ode dne odmítnutí uzavřít nájemní smlouvu nebo po uplynutí 6 měsíců ode dne, kdy mu byl doručen návrh smlouvy o nájmu hrobového místa.
V obou těchto uvedených případech by se jednalo již o věci opuštěné dle zákona o pohřebnictví a na místě by byl postup dle § 135 občanského zákoníku. Po uplynutí 6 měsíců by se vlastníkem stala obec. 
10.	Organizační složka státu a povinnost hradit náklady záchranného archeologického výzkumu
Otázka:
Pozemkový úřad v Č. L. odmítá podepsat dohodu o provedení záchranného archeologického výzkumu s Vlastivědným muzeem a galerií v Č. L., jelikož tvrdí, že není právnickou osobou a nevztahuje se na něj § 22 odst. 2 věta druhá památkového zákona. Pozemkový úřad v Č. L. po nás chce jasné stanovisko a právní rozbor, že jsou právnickou osobou a že se na ně povinnost hradit záchranný archeologický výzkum vztahuje. Jaké je jeho postavení?
Odpověď:
Na Pozemkový úřad a jeho jednání navenek je nutné nahlížet jako na jednání právnické osoby České republiky. 
V § 19 zákona č. 139/2002 Sb., o pozemkových úpravách a pozemkových úřadech a o změně zákona č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnických vztahů k půdě a jinému zemědělskému majetku, ve znění pozdějších předpisů je dáno, že soustavu pozemkových úřadů ministerstva jako organizační složky státu tvoří:
a)	pozemkové úřady, které se zřizují jako správní úřady pro výkon činností uvedených v § 20 zákona; jejich názvy a územní působnost jsou uvedeny v příloze k tomuto zákonu,
b)	Ústřední pozemkový úřad, který vykonává činnosti podle § 22 zákona.
Postavení organizačních složek státu upravuje zákon č. 219/2000, o majetku České republiky. V § 3 odst. 2 tohoto zákona je uvedeno, že organizační složka není právnickou osobou. Tím ale není dotčena její působnost nebo výkon předmětu činnosti podle zvláštních právních předpisů a její jednání v těchto případech je výslovně jednáním státu – tedy právnické osoby České republiky.
Důvodem, proč byla zvolena tato konstrukce, není to, aby s majetkem státu nakládaly bezsubjektní útvary (za nimiž nemohou jít práva a zejména povinnosti), ale naopak předchozí zkušenost i ze soudního rozhodování, kdy subjektivita státu a zároveň existující subjektivita jeho organizačních složek byla matoucí právní otázkou a kdy hrozilo nebezpečí, že reálná odpovědnost se mezi těmito subjektivitami ztratí. Podle důvodové zprávy k § 3 zákona o majetku ČR bylo cílem nové úpravy, aby stát v takových případech jednal přímo nikoli prostřednictvím další osoby, která měla svoji vlastní, od státu odlišnou subjektivitu.
Tady je důležité, že adresátem povinnosti by v daném případě neměl být „Pozemkový úřad v Č. L.“, ale „Česká republika – Pozemkový úřad v Č. L.“.
Jistě nikoliv bez významu je, že rozsudek Nejvyššího soudu sp. zn. 32 Odo 765/2004 rozhodoval spor mezi oprávněnou organizací a organizační složkou státu Českou republikou – Okresním soudem v T. o určení osoby povinné k úhradě nákladů záchranného archeologického výzkumu vyvolaného rekonstrukcí a přístavbou Okresního soudu v T.